Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Po předlouhé pauze od posledního albového zápisu („The Eye“ z r. 1990) se KING DIAMOND opět probudili k životu v roce 1995. V mezičase se událo mnohé, z čehož bychom měli zmínit především Kingem oprášené MERCYFUL FATE na albech „In the Shadows“ (1993) a „Time“ (1994) a samozřejmě také Andyho LaRocquea, který, nemajíce zřejmě do čeho píchnout, se na čas stal součástí Schuldinerových DEATH a podepsal se mimo jiné i pod album „Individual Thought Patterns“ (1993). Tím nejpodstatnějším z celých těch pěti let nicméně byl zřejmě fakt, že KING DIAMOND začali být, jak jádrem kapely samotné, tak především fanoušky, natolik silně postrádáni, že vlastně nebylo jiného zbytí a znovuzrození se prostě muselo konat. Pro dobro věci samozřejmě, ale to snad ani nemusím připomínat.
Zmíněné jádro, tedy King a LaRocque, se proto obklopilo schopnými mladíky Herbem Simonsenem (g.), Chrisem Estesem (bg.) a Darrinem Anthonym (dr.) z celkem neznámé kapely MINDSTORM, připravilo materiál k nahrání (autorem hudby byli výhradně King s LaRocquem v typickém poměru 7 : 3 pro Kinga a texty /jak jinak/ pocházely výhradně z Diamondovy dílny) a poprvé v dějinách kapely nastoupilo do zámořského studia, konkrétně v Dallasu, kde se mezitím King usadil natrvalo. Výsledek, další černočernou nahrávku „The Spider´s Lullabye“, považuji za vynikající album, poznamenané především zřetelně čitelnou chutí do skládání a hraní s tím, že svou roli nepochybně sehrál také běh času, způsobující nutně další hudební vyzrání obou hlavních protagonistů.
Ve všech skladbách nechybí poctivý příděl nejrozmanitějšího kytarového umění a z něj pramenícího zážitku (skvěle simulovaný běh pavouk v titulní skladbě, vysloveně melodicky speedmetalový začátek „Eastmann´s Cure“ nebo zatěžkané pasáže v „To The Morgue“, poznamenané nedávným LaRocqueovým deathmetalovým výletem), ale je také znatelně slyšet, že King se poprvé (veden snad zkušeností z „The Eye“) kromě zpěvu věnuje výrazně i klávesám, jejichž zvláštní, dosud neslýchaný a až téměř psychedelický zvuk na pozadí tklivých a výrazně smutných melodií („Room 17“ nebo“The Spider´s Lullabye“, což je vysloveně velmi silný dramatický zážitek), je pro celkové vyznění minimálně nezanedbatelný, a také, jak se ještě v budoucnu ukáže, sehraje i daleko podstatnější roli.
V přímém vztahu k tomu je i zřejmě jakési pomyslné a zároveň při bystré pozornosti postřehnutelné rozdělení alba (zdůrazněné i po textové stránce), ve kterém úvodních šest skladeb, lyricky spolu nijak nesouvisejících, symbolizuje spíše navázání na časy minulé (kupříkladu startující „From The Other Side“, která přes všechnu její výraznost a svébytnost zní jako z některého z výše uvedených novověkých alb MERCYFUL FATE, nebo „Killer“, která by se s její úderností a uhrančivým refrénem mohla klidně vyjímat na „Them“), zatímco poslední čtyřka, spjatá i s jakýmsi mini-hororovým příběhem o muži jménem Harry a jeho obrovském trápení s pavouky, čerpá především z naznačeného novátorského přístupu, případně z něj vychází a ještě dále jej rozvádí. Tradičně silný je rovněž Kingův pěvecký výkon (srovnejte si třeba jeho pitvoření ve zmíněné úvodní skladbě), místy dokonce gradující v dokonalé herecké umění (to když se kupříkladu King v mluvené větě „Here comes another one …“ a následujícím hysterickém výbuchu smíchu /“The Spider´s Lullabye“/ přímo vžije do role Harryho).
Ze všech výše popsaných důvodů pak album přináší mírné zklamání snad jen pro milovníky rozsáhlých a spletitých Diamondových nervydrásajících příběhů, protože (s největší pravděpodobností) textově se King Diamond zřejmě jen nadechoval k něčemu mnohem mnohem většímu, k něčemu, co po tak povedeném hudebním návratu zřejmě také muselo přijít. A hřbitovní brána už se s až do morku kosti zadírajícím skřípotem polehoučku otvírala …
1. From the Other Side
2. Killer
3. The Poltergeist
4. Dreams
5. Moonlight
6. Six Feet Under
7. The Spider´s Lullabye
8. Eastmann´s Cure
9. Room 17
10. To the Morgue
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.